KURZUS: Közforgalmú közlekedés I.

MODUL: I. modul: A közforgalmú közlekedés fogalma és általános jellemzői

1. lecke: A közforgalmú közlekedés fogalma és általános jellemzői

| Tanulási útmutató
Tanulási célok
A lecke feldolgozása után Ön képes lesz:
saját szavaival meghatározni a közlekedési formák típusait; csoportosítani az egyéni és a kollektív közlekedés jellemzőit; saját szavaival meghatározni az egyéni közlekedés eszközeit; saját szavaival meghatározni a kollektív közlekedési formákat; kiválasztani a közforgalmú közlekedés jellemzőit; saját szavaival meghatározni a mobilitás fogalmát; kiválasztani a mobilitás reális értékét; saját szavaival meghatározni a mobilitás növekedésének az okát; saját szavaival meghatározni, hogy a személygépkocsik számának növekedése milyen hatást gyakorol a közlekedésre; saját szavaival meghatározni, hogy a gépjárműforgalom növekedése milyen hátrányos következményekkel jár; kiválasztani a személygépkocsi által okozott túlzsúfoltság okait; kiválasztani a lehetséges egyéni közlekedési részarányt meghatározó tényezőket; kiválasztani az egyéni közlekedés-tömegközlekedés közötti viszonyt befolyásoló lehetséges szabályozást; kiválasztani a motorizációs szintet jellemző mutatót; kiválasztani telítődési állapotban azoknak az arányát, akinek nincs lehetősége személygépkocsit használni; saját szavaival meghatározni a tömegközlekedés kettős szerepét; saját szavaival meghatározni a tömegközlekedés kettős szerepéből következő ellentmondásokat; saját szavaival meghatározni a szolgáltatási színvonalat befolyásoló tényezőket; saját szavaival meghatározni az eljutási idő, az utazás, a sebességi hatásfok, a hálózatsűrűség, a nettó és a bruttó hálózatsűrűség, a fonódási arány, az időpontos és időközös közlekedés, a zsúfoltság, az átlagos megállótávolság, a járatsűrűség fogalmát; kiválasztani az eljutási idő, az utazás, az utazási idő, a hálózatsűrűség, a nettó és a bruttó hálózatsűrűség, a fonódási arány, az átlagos megállótávolság, a járatsűrűség fogalmát; kiválasztani a menetrendszerűség megsértésének típusait; kiválasztani a zsúfoltságot meghatározó mutatót; kiválasztani a járatsűrűséget meghatározó tényezőket és hatásaikat; kiválasztani a hálózat kialakításának szempontjait; saját szavaival meghatározni az eljutási körülmények jellemzőit; kiválasztani a megállóhelyek, az autóbusz-állomások és a jármű kialakításának főbb követelményeit.
Tevékenységek
Olvassa el a kurzus 1. leckéjét! Határozza mega közlekedési formák típusait! Csoportosítsa az egyéni és a kollektív közlekedés jellemzőit! Határozza meg az egyéni közlekedés eszközeit! Határozza meg a kollektív közlekedési formákat! Válassza ki a közforgalmú közlekedés jellemzőit! Határozza meg a mobilitás fogalmát! Válassza ki a mobilitás reális értékét! Határozza meg a mobilitás növekedésének az okát! Határozza meg, hogy a személygépkocsik számának növekedése milyen hatást gyakorol a közlekedésre! Határozza meg, hogy a gépjárműforgalom növekedése milyen hátrányos következményekkel jár! Válassza ki a személygépkocsi által okozott túlzsúfoltság okait! Válassza ki a lehetséges egyéni közlekedési részarányt meghatározó tényezőket! Válassza ki az egyéni közlekedés-tömegközlekedés közötti viszonyt befolyásoló lehetséges szabályozást! Válassza ki a motorizációs szintet jellemző mutatót! Válassza ki telítődési állapotban azoknak az arányát, akinek nincs lehetősége személygépkocsit használni! Határozza meg a tömegközlekedés kettős szerepét! Határozza meg a tömegközlekedés kettős szerepéből következő ellentmondásokat! Határozza meg a szolgáltatási színvonalat befolyásoló tényezőket! Határozza meg az eljutási idő, az utazás, a sebességi hatásfok, a hálózatsűrűség, a nettó és a bruttó hálózatsűrűség, a fonódási arány, az időpontos és időközös közlekedés, a zsúfoltság, az átlagos megállótávolság, a járatsűrűség fogalmát! Válassza ki az eljutási idő, az utazás, az utazási idő, a hálózatsűrűség, a nettó és a bruttó hálózatsűrűség, a fonódási arány, az átlagos megállótávolság, a járatsűrűség fogalmát! Válassza ki a menetrendszerűség megsértésének típusait! Válassza ki a zsúfoltságot meghatározó mutatót! Válassza ki a járatsűrűséget meghatározó tényezőket és hatásaikat! Válassza ki a hálózat kialakításának szempontjait! Határozza meg az eljutási körülmények jellemzőit! Válassza ki a megállóhelyek, az autóbusz-állomások és a jármű kialakításának főbb követelményeit!
A feldolgozáshoz szükséges idő: 65 perc olvasás, tanulás, 20 perc önellenőrzés.
Tananyag
1. A közforgalmú közlekedés fogalma
A mobilitási igények kielégítésére egyéni és kollektív közlekedési formák szolgálnak. Egyéni közlekedés esetén az utazás időpontja és útvonala az utazó igényei alapján kerül meghatározásra, ez adja az egyedi jelleget. Kollektív közlekedésnél az utazó utazásának időpontja és útvonala tekintetében alkalmazkodni kénytelen mások igényeihez, mivel a szállítás másokkal együtt a közlekedési eszköz megosztott használatával történik.
Egyéni közlekedés történhet kerékpárral, motorkerékpárral, személygépkocsival, taxival.
Kollektív közlekedési formák:
menetrendszerű tömegközlekedés, amely lehet helyi és helyközi nemzetközi külön célú szerződéses közlekedés különjárati közlekedés.
A használatos közlekedési eszközt tekintve ide tartozik a városi autóbusz, trolibusz, villamos, földalatti vasút, a településközi forgalomban a vasút, az autóbusz a repülő.
A "közforgalmú közlekedés" fogalom arra utal, hogy ezt a szolgáltatásfajtát mindenki igénybe veheti (az utazási feltételekben meghatározott kevés kivételtől eltekintve, pl. fertőző beteg, ittas stb.). A közforgalmú közlekedés döntő részét a menetrendszerű tömegközlekedés alkotja, ezen kívül ebbe a csoportba sorolható a taxi közlekedés, valamint az igényvezérelt (más néven rugalmas) közlekedési szolgáltatások is.
Az 1990-es évektől kezdve tapasztalható az a törekvés, hogy a "tömegközlekedés" kifejezést valamilyen jobban hangzó elnevezéssel váltsák fel. Bizonyos elterjedtségre tett szert a "közösségi közlekedés" forma, illetve kialakult az a gyakorlat, hogy a "közforgalmú közlekedés" megjelölést a "tömegközlekedés"-nek megfelelő értelemben használják.
Jegyzetünkben a közforgalmú közlekedés alatt olyan szolgáltatást értünk, amely
az utazási igényeket kollektív módon, a közlekedési eszköz közös használata mellett, menetrend alapján
elégíti ki.
2. A közforgalmú közlekedés szerepe a mobilitási igények kielégítésében
A társadalmi-gazdasági fejlődés a XX. században a mobilitás növekedése mellett ment végbe. A mobilitás fogalma azt fejezi ki, hogy a különböző tevékenységeik között az emberek milyen gyakran kényszerülnek helyváltozatásra (utazásra), mértéke az egy főre jutó átlagos utazások számával jellemezhető. A mobilitás növekedését a közlekedés technikai fejlődése tette lehetővé, a modern közlekedési eszközök (elsősorban a személygépkocsi) nagyobb sebessége eredményezi azt, hogy az emberek több, és hosszabb utazást tudnak megtenni (1.1. ábra).
A mobilitás változása és közlekedés technikai fejlődése
1.1. ábra
A mobilitásnövekedés során egyre több utazás történik személygépkocsival, ami a személygépkocsik elterjedésének (más szóval a közúti motorizáció folyamatának) a következménye. A személygépkocsik számának növekedése
egyrészt több, új utazást indukál, másrészt a hagyományos tömegközlekedési eszközök utasszámát csökkenti.
Mindezek eredményeként a közlekedési munkamegosztásban (Modal Split) változás megy végbe, melynek során a tömegközlekedés részaránya csökken, a személygépkocsi részaránya pedig növekszik. Ez a tendencia már Magyarországon is jól megfigyelhető. Magyarország a motorizáció tekintetében még csak közepesen fejlettnek számít (260 személygépkocsi / 1000 lakos körüli értékkel a legfejlettebbek 600 személygépkocsi / 1000 lakos értékével szemben), de a tömegközlekedés visszaszorulása és a gépkocsiforgalom erős növekedése már minden városban megfigyelhető. A 80-as években Budapesten a tömegközlekedés részaránya 84% volt, mára 60% körüli értékre esett vissza. Vidéki városokban hasonló folyamat ment végbe, egy átlagosnak tekinthető 100 ezer lakos körüli városban a tömegközlekedés részesedése ma 40% körül van a 15 évvel ezelőtti mintegy 60%-kal szemben.
A gépjárműforgalom növekedése több tekintetben is hátrányos következményekkel jár:
környezeti károkat okoz és túlzsúfoltságot idéz elő az utakon, végső soron a forgalom ellehetetlenüléséhez vezet.
A túlzsúfoltság azzal van összefüggésben, hogy a személygépkocsi nagyon helyigényes, egy fő átlagosan személygépkocsival történő utazásnál húszszor több helyet foglal el, mint a tömegközlekedés igénybevétele esetén (1.1. táblázat).
Ez a különbség egyrészt maga a személygépkocsi által elfoglalt hely miatt, másrészt az egyes járművek közötti követési távolságból adódik. Az utazás közben elfoglalt helyhez adódik még a személygépkocsik parkolása során felmerülő helyigény, ami szintén igen jelentős, a tömegközlekedésnél ilyen helyigény pedig lényegében nincs, mivel a forgalomból kivont járművek a telephelyekre visszavonhatók.
Járműutasok fajlagos útfelület igénye
közlekedési eszköz | befogadóképesség (fő) | feltételezett sebesség (km/h) | 1 utas által igénybevett útfelület (m2/utas)
motorkerékpár | 2 | 40 | 25,0-28,0
személygépkocsi | 4-5 | 50 | 12,0-18,0
kerékpár | 1 | 20 | 16,0
kis autóbusz | 40 | 45 | 2,2
nagy autóbusz v. troli | 70 | 45 | 1,3
csuklós autóbusz | 120 | 45 | 0,9
villamos motorkocsi | 100 | 35 | 1,25
csuklós villamos | 170 | 35 | 0,9
1.1. táblázat
A személygépkocsi helyigénye olyan mértéket ér el, hogy csak bizonyos forgalom-megosztási arányok fordulhatnak elő a valóságban, mivel egy adott mértéknél nagyobb egyéni közlekedési részarány akkora gépkocsiforgalmat jelent, ami már egyszerűen nem fér el az utakon, illetve aminek már nem biztosítható a parkolóhely-szükséglete. Gyakorlatiasabban fogalmazva azt lehet mondani, hogy az adott városban
lehetséges, hogy az összes utazás mondjuk 50%-a személygépkocsival történjék, mert erre még van elegendő hely, de nem lehetséges ennél magasabb, pl. 60%-os egyéni közlekedési részarány, mert az ennek megfelelő gépjárműforgalomhoz nem elegendő a rendelkezésre álló közlekedési felület.
A lehetséges egyéni közlekedési részarány az adott város beépítési viszonyaitól függ, sűrűbben beépített településen alacsonyabb, lazább beépítés esetén magasabb egyéni közlekedési részarány lehetséges. Mivel a beépítés intenzitása (a város belterületére vonatkozóan) általában egyenesen arányos a város nagyságával, lehet mondani, hogy nagyobb városban a tömegközlekedésnek nagyobb szerepet kell kapnia, mint kisebb városban. A beépítés intenzitása olyan mértéket is elérhet, hogy a tömegközlekedésnek szinte kizárólagossá kell válnia, erre az esetre példa New York Manhattan sziget városrésze, ahol a felhőkarcoló irodaházak olyan nagy forgalmat indukálnak az úthálózat adottságaihoz viszonyítva, hogy az egyéni személygépkocsi forgalom teljes kitiltásra került (csak taxik hajthatnak be), és a tömegközlekedés nagyobb részét is a föld alá kellett vezetni (metro).
Az egyéni közlekedés-tömegközlekedés közötti viszony tekintetében tehát az adott település viszonyai által meghatározott arányoknak kell érvényesülnie. A hazainál fejlettebb motorizációval rendelkező országok tapasztalatai egyértelműen bebizonyították (és a közlekedési szakirodalomban ez ma egységesen elfogadott), hogy a kívánatos arányok spontán módon nem jönnek létre. A spontán folyamatok a személygépkocsi túl-használatához vezetnek, beavatkozás nélkül a forgalom ellehetetlenülése következik be.
3. A tömegközlekedés szerepe a fejlett motorizáció korában
A motorizációs szintet a személygépjármű/1000 lakos mutatószámmal jellemezzük. A fejlődés 600-650 személygépjármű/1000 lakos értéknél következik be. A fejlett országokban a motorizációs fejlettség eléri vagy meghaladja a 400-as értéket, Magyarország hamarosan túllépi a 300-as szintet. A fejlett motorizáció korában a lakosság egyre nagyobb részének van lehetősége arra, hogy utazásaihoz a személygépkocsit használja, 400 személygépjármű/1000 értéknél ez már a lakosság több mint feléről elmondható.
A telítődési állapotban is van ugyanakkor olyan réteg, amelynek nincs lehetősége személygépkocsit használni, mert
anyagi okok miatt nincs autója, egészségügyi, életkorbeli vagy egyéb adottságok miatt nem képes gépkocsit vezetni.
Ez a réteg a lakosság 20-30%-át is kiteheti.
A tömegközlekedésnek ebben a helyzetben kettős szerepe van.
a) | Azok számára, akiknek van lehetőségük egyéni közlekedés és tömegközlekedés közötti választani, magas színvonalú, vonzó szolgáltatást kell nyújtania azért, hogy a tömegközlekedés igénybevétele magas szinten fennmaradjon, mert ezzel mérsékelhető a forgalmi zsúfoltság, csökkenthetők a környezeti ártalmak és az energiafelhasználás, valamint csökkenthető a közlekedési balesetek száma. Az ebben a körben érintett utasok helyzetéből kifolyólag a minőségi jegyeknek van nagy szerepe, a tömegközlekedésnek "minőségi szolgáltatást" kell nyújtania.
b) | A más utazási lehetőséggel nem rendelkezők számára a tömegközlekedésnek az alapvetően fontos, az életvitelhez nélkülözhetetlen utazásokat kell lehetővé tennie. Ezek lehetnek kis volumenűek és ezért számos esetben ráfizetésesek. Ebben a körben nem a személygépkocsi használattal versenyképes szolgáltatási színvonal biztosítása áll a középpontban, hanem az adott igényeknek való konkrét megfelelőség. Az igénybevevők ezen csoportja számára fontos szempont a megfizethetőség, az alacsony tarifaszint is.
E kettős követelményből sajátos ellentmondás származik.
A magas szolgáltatási színvonalat biztosító tömegközlekedés költségei is magasak, a tarifát ugyanakkor nem célszerű ehhez a magas költségszinthez igazítani, mivel ez
egyrészt méltánytalan lenne azok számára, akiknek a tömegközlekedés az egyetlen utazási lehetőségük, másrészt a magas tarifa az utazási lehetőségek közötti választási lehetőséggel rendelkezők számára is elriasztó hatású.
Az ellentmondás végül is abban van, hogy egyre jobb szolgáltatási színvonalat kell nyújtani, amit azonban a viteldíjak nem követhetnek. A következménye mindennek, hogy a tömegközlekedés - különösképpen a nagyvárosokban - közpénzekből fizetett bevételkiegészítésre - szubvencióra, más kifejezéssel kompenzációra - szorul.
4. A szolgáltatási színvonal befolyásoló tényezői
A közforgalmú közlekedés tervezésének és működtetésének kiindulópontja a kívánatos szolgáltatási színvonal biztosítása.
A "szolgáltatási színvonal" a szolgáltatás minőségének a kifejezésére szolgál. A minőség arra vonatkozik, hogy a termék vagy szolgáltatás mennyiben felel meg a vele szemben támasztott követelményeknek, illetve elvárásoknak.
A követelmények különböző nézőpontból fogalmazhatók meg, az adott terméket fogyasztókon kívül értelmezhetők a más csoportok részéről fennálló követelmények is. A következőkben a személyszállítási szolgáltatással szembeni elvárásokat csak az utazók szempontjából vizsgáljuk.
Az elvárások számos tényezőre kiterjednek, ezek a következő három csoportba foghatók össze:
a helyváltoztatásra fordított idő minél rövidebb legyen, a helyváltoztatás körülményei minél kellemesebbek legyenek, a helyváltoztatás legyen megbízhatóan tervezhető.
Az első követelmény teljesítése az eljutási idővel jellemezhető. A második, követelmény számos, a kényelmet, a közérzetet befolyásoló tényező eredője, a követelményeknek való megfelelés mértékének a mérése ebben az esetben nehezebb.
A tervezhetőség követelménye hétköznapi kifejezéssel megfogalmazva azt jelenti, hogy amit a közlekedési szolgáltató ígér (pl. a menetrendben), azt be is tartsa, vagyis biztosan lehessen számolni azzal, hogy a tervezett időpontban valóban el is érjük a célunkat.
A tervezhetőség a menetrendszerinti közlekedésben lényegében a menetrend betartását (menetrendszerűség) jelenti.
4.1. Eljutási idő
Az eljutási idő (TE) a helyváltoztatás teljes időszükségletét magában foglalja, részei:
gyaloglási idő a megállóhelyig (odagyaloglás) (Tgyo) várakozási idő a megállóhelyen (Tv) felszállási idő (Tfsz) járművön töltött idő (Tj) leszállási idő (Tlsz) gyaloglási idő a célpontig (elgyaloglás) (Tgye)
Átszálláskor ismételt és esetleg többszöri gyaloglási és várakozási idők merülnek fel. A felszállással kezdődő és a leszállással végződő szakaszt nevezzük utazásnak, ennek az ideje az utazási idő (Tu)
T u = T f s z + T j + T l s z
A kiindulási hely és a célpont közötti távolság (Le), valamint az eljutási idő segítségével képezhetjük az eljutási sebességet:
V e = L e T e km/h
A járművön megtett utat Lu-val jelölve az utazási sebesség:
v u = L u T u km/h
Az eljutási és az utazási sebesség hányadosát sebességi hatásfoknak nevezzük.
η v = v e v u
A sebességi hatásfok értéke egynél mindig kisebb (akkor lenne egy, ha az utazás a gyaloglással megfelelő sebességgel történne), azt fejezi ki, hogy az adott közlekedési eszköz által elérhető utazási sebességet az adott helyváltoztatás során milyen mértékben sikerült kihasználni. Ha egy rövidebb távú városi utazás pl. metróval történik, akkor a metró magas utazási sebessége által nyújtott előnyök elvesznek a metrónál szükséges hosszú megközelítési idő (mozgólépcső) miatt, a sebességi hatásfok ennek megfelelően alacsony lesz.
Az eljutási időt az érintett utasok összesenjére számítva a közlekedési rendszer egészére jellemző értéket kapunk. Ebben az esetben az eljutási idő számítása a következőképpen történik:
T e = ∑ i ∑ j ( t g y o i ⋅ U i + t v i j ⋅ U i j + t u i j ⋅ U i j + k i j ⋅ t a i j ⋅ U i j + t g y e j ⋅ U i j )
tgyoi = a megállóhelyig szükséges gyaloglási idő az i körzetben ui = az i körzetből elutazók száma tvij = várakozási idő az i körzetből a j körzetbe való utazáskor uij = i körzetből a j körzetbe utazók száma tuij = utazási idő i és j között kij = átszállások száma i és j közötti utazáskor taij = átszállási idő i körzetből j körzetbe történő utazáskor tgyej = a megállóhelytől a célpontig szükséges gyaloglási idő a j körzetben
Az eljutási idő a személyszállítási rendszer számos jellemzőjét tükrözi, ennek kibontását tartalmazza az 1.2. táblázat.
A táblázatban szereplő néhány fogalom értelmezése a következő:
Hálózatsűrűség
A tömegközlekedési hálózatot alkotó vonalak területegységre vetített hossza:
H s = 1 A [ km/km 2 ]
l = vonalhossz (km) A = a vizsgált régió területe (km2)
Megkülönböztethető nettó és bruttó vonalhossz, és ennek megfelelően nettó és bruttó hálózatsűrűség. A nettó vonalhossz meghatározásakor a párhuzamos vonalszakaszokat egyszeresen, a bruttó vonalhossz meghatározásakor többszörösen vesszük számításba.
A bruttó és a nettó hálózatsűrűség hányadosa a fonódási arány, amely a párhuzamos vonalvezetés mértékét tükrözi.
f a = H s B H s N
HsB = bruttó hálózatsűrűség (km/km2) HsN = nettó hálózatsűrűség (km/km2)
Menetrendszerűség
A menetrendszerűség szempontjából meg kell különböztetni az
időpontos és az időközös
közlekedést.
Az időpontos közlekedésben a menetrend az egyes járatok indulási, illetve érkezési időpontját tartalmazza, a közlekedés menetrendszerűségét ehhez kell viszonyítani. A menetrendszerűség megsértését a
korábban indulás késve indulás késve érkezés
jelenti. Amennyiben egy járat késése olyan mértékű, hogy az ugyanabban a viszonylatban közlekedő következő járat közlekedési időpontját eléri, járatkimaradásról beszélünk.
Az időközös közlekedésben a menetrend a követési időközöket tartalmazza időpontok helyett. Ez az eset a nagy járatgyakoriságú városi közlekedésben fordul elő, az utas ebben az esetben - nem ismervén az indulási időpontokat - véletlenszerűen megy ki a megállóhelyre. A menetrendszerűség megsértésének tekinthető
a késés (a tényleges követési időköz nagyobb a menetrendben meghirdetettnél), és a kimaradás (a tényleges követési időköz meghaladja a meghirdetett kétszeresét).
Zsúfoltság
A zsúfoltság értelmezésénél el kell térnünk attól a szokásos hétköznapi értelmezéstől, amely szerint a zsúfoltság fogalma eleve valamilyen kedvezőtlen helyzetre, rossz állapotra utal. Szakmai értelemben a zsúfoltság az utasok számára rendelkezésre álló hely mértékét kifejező fogalom, amelynek egy bizonyos értéke lehet kedvező vagy elviselhető, más értéke pedig kedvezőtlen, illetve elviselhetetlen.
A zsúfoltság értékének változási jellegét az 1.2. ábra tükrözi. Az ábra azt fejezi ki, hogy az egy utasra jutó hely csökkenésének függvényében milyen mértékben nő az a kényelmetlenség és kellemetlenség, amelyet az utasoknak el kell viselniük. Ahhoz a szélső esethez képest, amikor a járműben csak egy utas tartózkodik, az utasszám növekedésével a kényelmetlenség mértéke eleinte nem változik. Bizonyos telítettség után a kényelmetlenség növekedni kezd, ez a növekedés a nagyobb zsúfoltság mellett egyre gyorsabb ütemű. A zsúfoltság maximumát akkor éri el, amikor további felszállás már nem lehetséges, az újabb utasok lemaradnak.
A zsúfoltság alakulása a férőhelykihasználás függvényében
1.2. ábra
A zsúfoltság alakulását a statikus férőhely-kihasználási mutatóval lehet jellemezni.
f h = U F h
U = utasszám (fő) Fh = a jármű férőhelye (fő)
A férőhelyek megállapításánál az állóhelyek számára rendelkezésre álló területet 5 fő/m2 értékkel számolják át. A jármű megengedett terhelésének megállapítása 7 fő/m2 alapulvételével történik. A zsúfoltság jellemzésére az álló utasokra vonatkoztatott fő/m2 mutató is alkalmas.
A fenti férőhely-kihasználási mutató a zsúfoltság pillanatnyi helyzetét tükrözi.
Valamilyen időszakra vonatkozó átlagos értékének jellemzésére használható a következő mutató:
Z s m = ∑ i f h i ⋅ U i ∑ U i
Zsm = zsúfoltsági mutató fhi =férőhely-kihasználás az i-edik megállóközön Ui = utasszám az i-edik megállóközön
A Zsm meghatározásához minden megállóközre vonatkozóan ismerni kell az utas-számot, ami automatikus utasszámláló berendezések megoldásával megoldható. (Ilyen forgalmi adatgyűjtő készüléket alkalmaz pl. a Budapesti Közlekedési Vállalat is.)
Adatok hiányában a zsúfoltságot gyakran jellemzik az átlagos férőhely-kihasználás mutatóval is:
a= U k C
a = férőhely-kihasználási mutató Uk = utaskilométer C = férőhelykm
Ez a mutató az átlagos férőhelykihasználást tükrözi, a zsúfolt időszakok vagy járatok hatását ellensúlyozzák azok az esetek, amikor a járműben kevesen vannak. Ezért ez a mutató mindig kedvezőbb képet mutat, mint amit az utasok valójában éreznek.
Átlagos megállótávolság
Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az átlagos megállótávolság egyaránt befolyásolja a gyaloglási idő és az utazási idő nagyságát is. A gyaloglási idő szempontjából a kis megállótávolság (sűrű megállóhelyek) az utazási idő szempontjából a nagy megállótávolság a kedvező. Ebből következik, hogy a megállótávolság optimum-probléma. Az optimális megállótávolság értéke az átlagos utazási távolsággal van összefüggésben, minél nagyobb az átlagos utazási távolság, annál nagyobb megállótávolságnál adódik a minimális eljutási idő.
Járatsűrűség
Az időegység alatt egy adott viszonylatban közlekedő járatok száma (járat/óra, járat/nap, esetleg járat/hét) - ezt nevezzük járatsűrűségnek - számottevően befolyásolja az utazás időszükségletét.
Az időközös közlekedésben az utas véletlenszerűen megy ki a megállóhelyre, a várakozási ideje a megállóhelyen
a járatsűrűségtől, és a menetrendszerűségtől
függ, ezen kívül szerepet játszik még az, hogy
felfér-e az első járatra (túlzsúfoltság).
Ezeket a tényezőket figyelembe véve az átlagos várakozási idő a következőképpen számolható:
t v = i 2 + σ i 2 2⋅i +i⋅ P l e
i = követési időköz σ i = követési időköz szórása Ple = annak valószínűsége, hogy az utas nem fér fel egy járatra (lemaradás valószínűsége)
15-20 percnél nagyobb követési időközök esetén időpontos menetrendet kell alkalmazni. Az időpontos közlekedésben az utas megállóhelyen (autóbusz-állomáson, pályaudvaron) töltött várakozási idejét
az utazás rendszeressége és az utazás távolsága
befolyásolják. Minél ritkábban és minél messzebbre utazik valaki, az indulási időponthoz viszonyítva annál korábban megy ki a megállóhelyre (pályaudvarra). (Egyedi esetekben természetesen más tényezők is közrejátszanak.) Időpontos közlekedésben a járatsűrűség így nincs közvetlen kapcsolatban az adott utazás időráfordításával, értéke ettől függetlenül a közlekedés színvonalának nagyon fontos jellemzője. Ugyanerre a fogalomra szokásos a gyakoriság vagy a rendelkezésre állás kifejezéseket is használni és ezeket a közlekedéssel szembeni követelményként számon tartani.
Az eljutási idő egyes elemeinek kapcsolata a személyszállítási rendszer jellemzőivel
Időelemek | Befolyásoló tényezők
gyaloglási idő a megállóhelyig | - tömegközlekedési vonalhálózat kialakítása, hálózatsűrűség - megállóhelyek elhelyezése, átlagos megállótávolság
várakozási idő a megállóhelyen | - járatsűrűség - menetrendszerűség - utastájékoztatás az utazást megelőzően
felszállási idő | - jármű különféle jellemzői (ajtók száma, szélessége, lépcsők száma, lépcsőmagasság, lépcsők megvilágítása, kapaszkodók elhelyezése, utastér kialakítása) - megállóhelyi peron kiképzése (peronmagasság, utasáramlás szabályozása) - menetjegyváltás, jegykezelés módja - utastájékoztatás a járművön - zsúfoltság
utazási idő | - jármű menetdinamikai tulajdonságai - út- és forgalmi viszonyok - átlagos megállótávolság - tervezett utazási sebesség - menetrendszerűség
leszállási idő | - jármű különféle jellemzői (ajtók száma, szélessége, lépcsők száma, lépcsőmagasság, lépcsők megvilágítása, kapaszkodók elhelyezése, utastér kialakítása) - megállóhelyi peron kiképzése (peronmagasság) - utastájékoztatás utazás alatt - utasáramlás rendszere a járművön - zsúfoltság
átszállási idő | - átszállásnál érintett megállóhelyek elhelyezése - menetrendek összehangoltsága - menetrendszerűség
1.2. táblázat
A vonalhálózat kialakítása összefügg az utazási idővel. A tömegközlekedés lényegéhez tartozik a koncentráció, azaz az utazási igények összegyűjtése. Ennek egyik megvalósítója a hálózat, ami azt is jelenti, hogy az utazók nem mindig a számukra legkedvezőbb útvonalon utazhatnak.
Adott kiinduló és célpont között tömegközlekedéssel utazva gyakran teszünk kerülőt, azaz hosszabb utat járunk be, mint amennyit egyéni közlekedési eszközzel megtennénk.
A hosszabb út egyben azt is jelenti, hogy az utazási idő is hosszabb. Adott hálózatra jellemző - és a hálózat minősítésére is használható -, hogy a legrövidebb utakhoz képest a hálózaton mennyivel több utazási időt töltenek el az utasok. A hálózat kialakításánál két szempontot kell egyidejűleg figyelembe venni.
Az egyik szempont az, hogy az utasok utazási ideje rövid legyen, ez azt igényli, hogy a kiinduló- és célpontokat lehetőleg közvetlenül kössük össze, vagyis azt, hogy sok vonal legyen. A másik a gazdaságosság szempontja. Kellő gazdaságosság csak bizonyos koncentráció mellett érhető el, ami azt igényelné, hogy az utasokat a fő tengelyekre koncentráljuk. Ebben az esetben kevés vonal lenne szükséges.
E két szempont egymásnak ellentmond. A kevés vonal gazdaságilag kedvezőbb, de hosszabb utazási időt és több átszállást jelent, a sok vonal gazdaságilag kedvezőtlen, viszont rövidebb utazási időt és kevesebb átszállást igényel. A hálózat tervezésénél a két szempont között kell az optimális megoldást megtalálni.
A megállók elhelyezése kapcsán azt kell kiemelni, hogy az eljutási időt csökkenti, ha a legtöbb utast kibocsátó és vonzó létesítmények közelébe helyezzük a megállókat. Az átlagos megállótávolság optimális értéke meghatározza a megállók számát, a megállók konkrét elhelyezése ezen túlmenően egy másik feladat, aminek a megoldási módja szintén összefügg az eljutási idővel.
Az utastájékoztatás formái közül az utazást megelőző információk, a járművön megjelenő utastájékoztatás, valamint az utazás alatt nyújtott információk játszanak szerepet az eljutási idő alakulásában. Az utazást megelőző tájékoztatás teszi lehetővé, hogy az utas a legmegfelelőbb útvonalat, viszonylatokat válassza, és a menetrendhez igazodva induljon el kiinduló pontjától úgy, hogy a várakozási ideje rövid legyen. A járművön látható tájékoztatás (pl. vonalszám, célpont, útirány, felszállási rendre vagy a jegykezelésre vonatkozó feliratok) azt szolgálja, hogy a jármű könnyen felismerhető legyen, a felszállásra az utas elő tudjon készülni, és a felszállás zökkenőmentesen bonyolódhasson le. Az utazás közbeni tájékoztatásnak azt kell biztosítania, hogy az utas folyamatosan nyomon követhesse haladását, és a leszállásra kellő időben felkészülhessen.
A menetjegykezelés, jegyváltás módja értelemszerűen összefügg az eljutási idővel, hiszen gyakran a megállóhelyen töltött idő alatt végzik ezeket a műveleteket. Az eljutási idő szempontjából az lenne a legjobb, ha mindez nem nyújtaná meg a megállóhelyi várakozást, de az ehhez szükséges kalauzok alkalmazása erősen növelné a költségeket, másrészt a városi tömegközlekedésben nehezen oldható meg a hatékony foglalkoztatásuk. Az "előreváltott menetjegy - jegyellenőrzés nélküli felszállás - menet közbeni szúrópróbaszerű ellenőrzés" rendszere abból a szempontból hátrányos, hogy tág teret enged a bliccelésnek. A gyakorlati megoldás manapság Európa-szerte az, hogy felszálláskor a járművezető ellenőrzi/kezeli a menetjegyet, ami az eljutási idő szempontjából hátrányos ugyan, de a gazdasági szempontok kikényszerítik ezt a gyakorlatot.
4.2. Eljutási körülmények
Az utazás során érzékelhető körülmények részben fizikai-fiziológiai tényezőkön, részben érzelmi-lelki hatások eredőjeként alakulnak ki. Az ülés formája, anyag pl. fizika-fiziológiai jellegű, a tisztaság pedig érzelmi-lelki természetű kérdés. E két csoportot lehetséges kényelmi- és kulturáltsági tényezőknek is nevezni. A körülményeket befolyásoló tényezők közül a jelentősebbek az 1.3. táblázatban vannak összefoglalva. A következőkben kiemelünk néhány, az utazási körülményekkel összefüggő fontosabb tényezőt.
Megállóhelyek, autóbusz-állomások kialakítása
A legfontosabb irányelvek a következők:
A megálló nevét fel kell tüntetni. Ez alapvető információ, a tájékozódó utasnak biztos támpontot kell adni arról, hogy hol van. Célszerű a megnevezést olyan módon feltüntetni, hogy a megállót érintő járművekből is olvasható legyen, ezzel elérhető, hogy utazás közben is tájékozódni lehessen. Különösen indokolt ez olyan esetekben, amikor egyik tájékozódási pont nem áll rendelkezésre (pl. földalatti vasutaknál). A megállónév írásban történő feltüntetését nem helyettesíti a hangosbemondás, mivel külföldiek azt nem mindig értik, valamint a hangminőség romlása vagy a hangosbemondás kiesése előfordulhat, míg egy feliratot mindig el tud olvasni az, aki az információt igényli. Természetes, hogy ezt a feliratot meg is kell világítani. A közlekedési rendről szóló információk megfelelő tartalommal és formában történő nyújtása az utazás közbeni közérzet fontos összetevője. Mindenképpen szerepeltetni kell az adott megállót érintő vonalakat, azok menetrendjét, ezenkívül indokolt lehet hálózati térkép és díjszabási információk közlése is. Az automatikus helymeghatározó és járműközvetítő rendszerek elterjedésével lehetővé vált a járatok tényleges közlekedési időpontjára vonatkozó tájékoztatás, vagyis annak kijelzése, hogy mikor várható a következő járat(ok) érkezése. Ez a valóságnak megfelelő, változó kijelzésen alapuló tájékoztatás magasabb színvonalú annál, mint amikor csak a menetrend van kifüggesztve. Az időjárás elleni védelem minden megállóhelyen indokolt. Fontos, hogy a várakozó fülkéből ki lehessen látni, hogy az utasok figyelemmel kísérhessék a forgalmat, és észlelhessék a közeledő tömegközlekedési járművet. A várakozási körülmények javítására nagy forgalmú állomásokon általában egész szolgáltatási komplexumot hoznak létre, vendéglátó-ipari és bevásárlási egységek egész sorával. Ezek esetében az ott megforduló utasok száma határozza meg, hogy milyen körű és mértékű egyéb szolgáltatások létesítése jöhet szóba. A városi tömegközlekedésben külön kérdés az átszállásnál kapcsolódó megállóhelyek elhelyezése. A fő cél ennél az, hogy a gyaloglási távolság minél kevesebb legyen. Legjobb megoldás ebből a szempontból a közös peron, amikor a kapcsolódó járatok ugyanazt a megállót használják. Megvalósítása a vonalvezetés sajátos kialakítását, illetve megfelelő infrastrukturális feltételeket kíván.
Jármű
Ajánlott lépcsőmagasság 150-180 mm, a lépcsőmélység 320 mm. Az ajtóknak úgy kell nyílniuk, hogy a nyitott állapotban a fel- és leszálló utasok felé az ajtók belső oldala legyen. Ennek az a magyarázata, hogy a külső oldala piszkos lehet, és beszennyezhetné a hozzáérő utasok ruházatát. Az ablakok párásodása csökkenthető kettős üvegezéssel, speciális bevonat alkalmazásával, vagy a fűtést szolgáló meleg levegő ablakokra irányításával. A jobb kilátás érdekében nagy ablakokat alkalmaznak, amelyeknek az a hátrányuk, hogy erős napsütésben kellemetlenül felmelegszik az utastér. Ennek ellensúlyozására hővisszaverő üvegezés szükséges. A nyílászárók tömítése jól védjen a szennyeződéstől. A jármű utasterének kialakítása feleljen meg a forgalom jellegének, pl. távolsági utazásnál több ülőhely, helyi közlekedésben tágasabb belső terek az utascsere megkönnyítésére, és kevesebb ülőhely. Kapaszkodók, korlátok megfelelő helyen és -számban legyenek, ütközéskor sérülést ne okozzanak, lehetőleg hőszigetelő, könnyen tisztítható felületük legyen. Ruhaakasztó megfelelő számban legyen. Távolsági, nemzetközi és különjáratban csak ülő utas legyen. Az ülések lehelyezése a jármű hossztengelyére merőleges legyen és a jármű haladási irányába nézzen, legyenek megfelelően párnázottak, legyen fejtámla, kartámasz, az ülések legyen állíthatóak. Az üléshuzat tartós, lég- és páraáteresztő képessége megfelelő legyen. Az ülésekre jellemző méretek az 1.3. és 1.4. ábrán láthatók. A fűtésnek és a szellőzésnek a jármű minden részében biztosítani kell a megfelelő hőmérsékletet és a levegőcserét. Télen 10-15 C° ajánlott akkor, ha az utasok nem veszik le kabátjukat. A jármű szellőzése kis sebesség (15 km/h) esetén is érje el az óránkénti 12-szeres huzatmentes teljes levegőcserét. A fűtőberendezés az óránkénti 12-szeres levegőcsere mellett is biztosítson +18°C-ot (helyi közlekedésben +14°C-) -30°C külső hőmérséklet mellett is. Az ajtók közelében és a padlószinten a hőmérséklet +10°C-nál kisebb ne legyen. A befúvott friss levegő szennyeződésektől mentes legyen, a beszívó nyílás a talaj szintje felett - a kipufogócsőtől távol - 1,5 m magasan legyen. A világítás akkor megfelelő, ha minden ülésen lehetővé teszi az olvasást. Színvonalasabb megoldás, ha ez egyedileg állítható. A belső világításnak nem szabad a járművezetőt zavarnia munkájában. A megvilágítás erőssége min. 75 lux, az ajtónyílások, lépcsők és környezetük megvilágítása az ajtónyitással egy időben automatikus a járműtől a környezetet érő zajhatás 80-90 dB, a belső zaj a járműben 50-70 dB A jármű rezgése ne legyen kényelmetlen érzést okozó, a rugózásból adódó járműlengések az utasnak ne legyenek kényelmetlenek.
A fenti követelményekre az 1.3.-1.7. ábrák mutatnak néhány példát.
Az ülések célszerű méretei
1.3. ábra
Az ülések ajánlott távolsága
1.4. ábra
Ajánlott lépcsőkialakítás
1.5. ábra
Eltérő jellegű forgalomhoz tartozó utastér-kialakítások
1.6. ábra
Utastér elrendezési változatok
1.7. ábra
Az eljutási körülményeket befolyásoló főbb tényezők
Elérési, megközelítési körülmények | a helyváltoztatás körülményei a rá- és elhordó közlekedésben megállóhelyek, végállomások megközelíthetősége
Várakozási körülmények | rendelkezésre álló hely várakozóhely kiépítettsége, komfortfokozata igénybe vehető szolgáltatások utastájékoztatás a megállóhelyen, végállomáson
Felszállási körülmények Leszállási körülmények | ua., mint a felszállási időnél, mivel az időfelhasználást kiváltó tényezők a kényelemmel is összefüggnek
Utazási körülmények | ülőhely-állóhely arány zsúfoltság horizontális gyorsulás vertikális gyorsulás hőmérséklet zajszint szellőzés intenzitása óránkénti levegőcsere mértéke egyedi szellőzés ülőhelyenként megvilágítás erőssége egyedi világítás ülőhelyenként ülőhelyek méretei ülésmagasság - ülés szélessége - ülés mélység üléstávolság ülőhelyek formája, anyaga utastájékoztatás az utazás alatt utazás alatt igénybe vehető szolgáltatások
Átszállási körülmények | utastájékoztatás átszállásnál kapcsolódó megállóhelyek elhelyezése egyebekben ugyanaz, mint a felszállási körülmények
1.3. táblázat